Zanzibar

Ubytování: BOOKING - bungalovy

Plantáže s kořením, ochutnávky jídla: https://sisospicefarm.com

Tady je tedy celistvé vyprávění, jako by ho vyprávěl zkušený a charismatický průvodce Rashid na zanzibarské spice farm. Najdeš v něm vše – vůni, vzpomínku, botaniku i legendu – zkrátka celý život skořice:

—

## 🌿 Skořice – královna s kůží plnou paměti

*Vyprávění Rashida na spice farm, Zanzibar*

„Tady,“ říká Rashid a zastaví se u nenápadného stromku, „začíná moje oblíbená část celé prohlídky.“ Pohladí dlaní kůru a oči mu na okamžik zvlhnou. „Tohle je skořice. Královna koření. A jako každá pravá královna – není na první pohled okázalá. Je spíš jako stará moudrá žena, co ví, že největší síla je v tichu a trpělivosti.“

Podívá se na nás a začne vyprávět:

—

### 👑 Jak se skořice dostala na Zanzibar

„Strom skořice nepochází z Afriky. První ho přivezli arabští obchodníci z Cejlonu, dnešní Srí Lanky, někdy v 10. století. Ale skutečnou cestu sem otevřeli až Ománci v 18. století, když ovládli ostrov. Chtěli z něj udělat zahradu Indického oceánu – a povedlo se. Pěstovalo se tu všechno, co vonělo, chutnalo nebo uzdravovalo.“

Rashid se usměje. „Ale skořice si získala zvláštní místo. V arabských textech ji nazývali ‘darun al-malka’ – dar pro královnu.“

—

### 🍃 Každá část voní jinak

Rashid vezme list a zlomí ho mezi prsty. „Přivoň si. Cítíš to? List voní zeleně, svěže, trochu po hřebíčku. Je to jiná vůně než samotná kůra. Když destilujeme listy, máme olej – používá se do mýdel, parfémů, ale i v tradiční medicíně.“

Pak vezme nožík a opatrně sloupne pruh kůry. „Tohle je vnější kůra, ale to nejlepší je lýko pod ní. To se suší a svíjí do trubiček – přesně ty znáš z kuchyně. Jemná, sladká, voňavá jako polibek v teplém dešti.“

### 🌱 Jak se pěstuje a co vydrží

„Skořici nezaséváme jako semínko. Rozmnožujeme ji řízky – kouskem větvičky. Tady, ve vlhkém klimatu Zanzibaru, jí to svědčí. Začne růst pomalu, ale jistě. Sklizeň začíná za 2–3 roky, ale ty nejlepší, nejsilnější kůry… ty jsou ze stromů starých 8 až 12 let.

A víš co? Když strom ořežeš – neumře. Jen vyraší nové výhony. Je jako člověk, co si prošel ztrátou, ale rozhodl se znovu růst.“

Rashid poklepe na silnější kmen: „Tenhle je starý asi patnáct let. A ta vůně? Jako víno – čím starší, tím plnější, těžší, intenzivnější.“

—

### 🐜 Nepřátelé a přírodní zákony

„Ale i královny mají nepřátele,“ poznamená tiše. „Mravenci. Lezou pod kůru, a pokud je neodradíš, strom onemocní. A taky příliš deště – když kůra nasákne vodou, nejde loupat. Proto sklízíme po nočním dešti, když je vzduch vlhký, ale strom už osychá. Kůra se pak odlupuje snadno, jako kabát, který už strom nepotřebuje.“

—

### 🫖 Na co všechno je – a co si lidé namlouvají

„Babička říkala, že skořice léčí všechno – od nachlazení až po osamělost,“ usmívá se Rashid. „Pomáhá opravdu na trávení, proti zimě, někdy i při nachlazení. Čistí dech. Zahřeje žaludek. Lidi si z ní dělají čaj, dají ji do rýže, do mas, do sladkostí. Ale pozor – není to všelék. Někdy lidi přehánějí. Třeba že léčí cukrovku nebo zlomí uhranutí – to je spíš víra než medicína.“

Zvedne kousek sušené kůry: „Ale jednu věc opravdu umí – zahřát dlaně. I když jsi sám. A to, příteli, někdy stačí víc než celá lékárna.“

—

### 🤲 Dar z dlaně

Rashid se rozhlédne a podá ti kousek kůry.

„U nás se skořice dává i jako pozdrav. Jako když někdo přijde z dálky. Nedáš mu ruku – dáš mu vůni. Královskou vůni. Protože kdo voní po skořici, ten je vítán.“

🪵 Kořen skořice – skrytý poklad pod zemí

Rashid se skloní ke kořenům skořicového stromu a nožíkem jemně naruší jeden z nich. „Tady to začíná,“ zašeptá, jako by se bál rušit strom ve spánku. „Kořen skořice je nejtišší část stromu. Nezpívá jako listy ve větru. Nemá barvu jako kůra. Ale má… paměť.“

Přiloží čerstvě odhalený kořen k nosu. „Překvapení, že? Voní po mentolu – jako směs skořice a máty. Je to vůně hloubky, která zároveň probouzí. Někdy mi připomene noci, kdy jsme jako děti běhali bosi v dešti a chladili si nohy v trávě.“

Prstem přejede po narušeném místě. „Tenhle mentolový tón není náhoda. Kořen má v sobě jinou chemii než kůra – víc kafru, víc síly. Na venkově z něj dělali masti proti revmatismu. Stačilo ho rozdrtit, smíchat s kokosovým olejem a vmasírovat do kůže. Zahřeje, ale zároveň chladí.“

Zvedne obočí a usměje se. „Moje prababička dávala kousek kořene do rohu pokoje – prý odpuzoval hmyz a zlé duchy. Komáři to nesnášeli. A duchové? Nevím. Ale v tom pokoji byl vždycky klid.“

Zavře oči, jako by na chvíli slyšel víc než vy. „Kořen se nedává do jídla ani na uvítanou. Ale když potřebuješ ticho, sílu a ochranu – jdeš pod zem. Ke kořenům. Tak jako lidé.“